Ještě o zásuvkách, uprchlících a údivu

Petici za návrat zásuvek do pokojů žadatelů o azyl, o níž psal Respekt v č. 7, jsem šířila spolu s Marií Kaplanovou za český ACAT (www.acat.ecn.cz). Demonstraci před ministerstvem vnitra jsme pak svolaly s o. s. Tolerance a občanská společnost. Mezitím z mé korespondence s úředníky (více na uvedené webové stránce a v časopise Protestant 2/05) vyplynulo pozvání, abychom se jely do některého tzv. pobytového zařízení podívat. A tak jsme s Marií Kaplanovou navštívily minulý týden Červený Újezd.

Ani dva úředníci ze Správy uprchlických zařízení, kteří nás doprovázeli, ani ředitelka azylového tábora nepůsobili dojmem lidí, kteří si libují ve vrchnostenské zvůli. Věnovali nám hodně času, hovořilo se volně a přátelsky. Sami obraceli naši pozornost na další problémy, na které život uprchlíků u nás naráží (neúnosně nízké kapesné nezvýšené už 12 let, bezvýchodná situace invalidních uprchlíků). Několikrát při hovoru zaznělo, že zásuvky jsou "jen zástupný problém". Té formulaci moc nerozumím. Neměli jsme žádný katalog problémů, z něhož bychom si byli právě zásuvky vybrali s tím, že se na nich "vyřádíme". My jsme se v létě dozvěděli od nevládní organizace, že se zásuvky odstraňují, začíná se v blocích pro muže a postupně mají bez zásuvek v pokojích žít i rodiny, a že ti lidé jsou z toho nešťastní. Získali jsme pro náš protest tisícovku lidí ochotných se podepsat, a to prostě proto, že v České republice jsme na zásuvky v našich obydlích všichni zvyklí a považujeme za ostudu, že uprchlíkům se upírají.

Muži v Červeném Újezdě už bydlí v pokojích bez zásuvek. Ubytování rodin připomíná běžné malé byty. Nese mnohé znaky chudoby a provizoria, ale rozhodně se v takovém bytě dá žít rodinným životem. V pokojích trůní televizory. Nyní se rodiny obávají chvíle, kdy budou přestěhovány do bloku po rekonstrukci, který je pro ně nachystán. Je prázdný, čistý, a bez zásuvek v pokojích… I v článku v Respektu 7/05 i během naší návštěvy zaznělo, že "obývák je nedotknutelným soukromím", čili tam nemají vstupovat kontroly (třeba revizní technik). Od toho se prý odvíjí úvaha odpovědných osob, že tam tedy nemají být zásuvky. Je to zas jedna věc, které nerozumím. Samy jsme do pokojů jako neznámí, nezvaní hosté vstupovaly bez velkých okolků. Zaklepete, zeptáte se, zda smíte dál. Pokoje jsou přehlédnutelné až zoufale snadno. Tady že by měl být problém s občasnou kontrolou? V ubytovně, která je státní, v níž všechny základní potřeby hradí stát? Kde i odpovědnost nese stát?

Ovšemže jsme s úředníky mluvili o tom, že může být předmětem diskuse, co je ještě základní potřeba a co ne. My si myslíme, že například dívat se na televizi v soukromí (relativním soukromí, které pokoj v azylovém táboře může poskytnout) základní potřebou je, a sice důležitou sociální potřebou. Nemuset do tzv. televizní místnosti, která je mnohdy velmi nevlídným místem. Být při sledování televize se svými blízkými, zachovat si v táboře aspoň některé stereotypy rodinného života. Zdokonalovat si češtinu. 

V Červeném Újezdě není zaznamenán jediný případ poranění elektrickým proudem. (V jiném azylovém táboře prý došlo k opaření dítěte, asi vodou z rychlovarné konvice.) A tak je mi divné, jak to s tou starostí o bezpečnost vlastně je. Na pokojích mužů jsme viděly televizory napojené podivnými prodlužovačkami na stropní svítidla a podobně. Tak si pomohli po odstranění zásuvek, a teď teprve je to nebezpečné a alarmující! Čekám, kdy někoho napadne ty televizory napojené na prodlužovačky lidem brát. V některých táborech už prý jsou televizory na pokojích zakázány: Televizor přijde do skladu a vrátí se žadateli o azyl, až bude z tábora odcházet. Smí ten předmět vlastnit, ne však používat. Další nepochopitelná věc. Sama doma televizi nemám, a tak mi připadá až komické, že se nyní beru o to, aby se uprchlíci mohli dívat v pokoji na televizi. Mám rozvíjet ten podstatný rozdíl, že u mě to bylo svobodné rozhodnutí?

Největším překvapením toho odpoledne pro mě bylo sdělení, že o odstraňování zásuvek neexistuje žádné nařízení. Žádný výnos shora, z ministerstva prý nebyl. Přeskočila náhodně jakási jiskra srozumění mezi jednotlivými řediteli táborů? Nebo se rozhodnutí o "řešení vzniklé situace", jak to pojmenovává administrativní žargon, šířilo ústně?

Nikdy jsem se nedomnívala, že ubytovat uprchlíky je snadné. Mnozí jsou odlišní od Čechů a Moravanů a mohou vznikat potíže, které zde nebudu vypočítávat. Jednou z nich je nedodržování pravidel života v ubytovně a zaměstnancům to občas způsobuje krušné chvíle. (S některými Čechy a Moravany jsou ovšem v jiných ubytovnách, jiných kontextech takové potíže také.) Nerozumím však pořád tomu, jak bylo možno obhájit názor, že na nebezpečné manipulace se zásuvkami a spotřebiči je nutno reagovat právě odstraněním zásuvek v obytných místnostech. Čtu si po sobě tento text a uvědomuji si, jak často jsem použila slovo "nerozumím" či "nechápu". Vystihuje to dobře moje postavení: jsem občan, který se diví. Tak jsem se začala o "kauzu zásuvky" zajímat a nyní se divím dál, jen snad trochu poučeněji. Děkuji té tisícovce spoluobčanů, že se podivili se mnou.

Monika Žárská