Jadranka Cigelj : Apartmá 102

ukázka 3

„Pro dnešek končíme!“, zaslechla jsem odněkud strážného. 
„Dnes v noci můžeme v klidu spát“, řekla Velida. 
„V klidu? Spát? Tady?“, rozeznělo se ve mně. Jako by mi četla myšlenky, dodala: „Dnes v noci jsou na řadě Kvočka a Čkalja! Když tam budou ti dva, nechají nás ženské na pokoji...“ 
„Cigelj!“ Přísný hlas Velidu umlčel. „Pojď sem!“, poručil strážný. Zaplavil mě strach a počáteční stadium paniky. Ustrašeně jsem se otočila a pocítila obrovskou touhu utéci.
„Pojď sem! Na co čekáš?! Máš balík!“
„Balík? Jaký balík?“, vypravila jsem ze sebe sténajíc.
„No, támhleten, přines ti ho ředitel. Dobrej chlap.“
„Kde je teď?“, zeptala jsem se a pomyslela přitom s jiskřičkou naděje na ředitele, neboť jeho bratr byl, pokud jsem věděla, prezidentem Strany demokratické akce v Omarsce. Mezi strachem a panikou se náhle prosmýklo tenké vlákno naděje. Může mi pomoci? Všichni věděli, že po mně tajně touží. Určitě mi pomůže. Vždyť mi přinesl balík.
„Ten? Ten je pryč. Už tu není. Jen se ptal, jestli jsi vinná, a tohle ti tu nechal“
Pohlédla jsem na velký průhledný igelitový pytel, který držel strážný v ruce, a když se moje naděje dočista rozplynula, projela mým tělem slabost. Strážný se na mě podíval a obrátil pytel dnem vzhůru. Jeho obsah se vysypal na špinavou zem a já jsem zahlédla modrozelenou košili s nápisem ´Lord style´. Vyhrkly mi slzy a současně jsem si uvědomila, že jsou to věci mého syna. Na okamžik jsem přestala vidět.
„Ha, ha, ha... podívejme dámu...“, uchechtl se strážný a zvedl z hromady oblečení černé krajkové kalhotky. Kalhotky. Moje kalhotky. Slzy mi stékaly po tvářích. Kalhotky na zemi byly známkou života. Tady a teď  říkaly, že je doma pravděpodobně ještě všechno v pořádku. Že jsou všichni naživu. Tepláková souprava mého syna se na mě ze země smála a naznačovala obrysy jeho těla. Deka z mé postele. Kartáček, který jsem nedávno koupila. Pasta. To všechno říkalo: „Nedělej si starosti. Jsou naživu. Myslí na tebe a milují tě. Mají o tebe starost...“
Hysterická veselost pronikala do každého mého nervu. Když jsem sbírala rozsypaný obsah igelitového pytle, usmívala jsem se na strážného. Ze všeho nejraději bych zulíbala každičký kus oblečení a nasála do sebe vůně domova. Objala jsem teplákovou soupravu, z níž se linula vůně kolínské mého syna a najednou jsem ztratila ponětí o prostoru. Zmatený strážný si asi myslel, že jsem se zbláznila, protože jsem se celou dobu šťastně smála a nosními dírkami jsem do sebe vtahovala milované vůně. Bylo mi úplně jedno, co si myslí. Zlomyslnost jeho chování byla ode mě na míle vzdálená. Teplo, které mě naplňovalo nádherným pocitem, ji zcela vytěsnilo. Když jsem nacpala věci bez ladu a skladu zpátky do pytle a na strážného přitom úplně zapomněla, vydala jsem se do našeho kouta.
Měla jsem pocit, jako by mi dnes bylo nebe milostivo a své smilování nasměrovalo do našeho kouta vedle topení. Silvo přežil. Moji blízcí mě milují. Nos jsem měla naplněný vůní svého syna. A ty kalhotky...
„Co se tak idiotsky směješ...!?“, přerušil mě Mugbilin hlas.
Nebyla ustrašená, ani vyplašená. Mluvila vřele a láskyplně, jako by sdílela moje štěstí. Zdvihla jsem svůj ´kapitál´, průhledný, zpola naplněný igelitový pytel.
„Jsou naživu... jsou naživu...“
„Samozřejmě že jsou naživu! Poslala ti máma kalhotky?“, otázala se Nusreta prakticky.
Ženy se ptaly jedna před druhou: „Vložky? Nemáš náhodou vložky? A mýdlo...šampón...?“
Vyslovovaly svá skrytá přání, nahlížely do pytle a lačně sondovaly jeho obsah. Se zvláštním ulehčením jsem vytáhla několikery kalhotky a začala je rozdávat. Nebylo jich dost pro všechny, ale znamenaly jistou útěchu.
„Prosím, tyhle černé s krajkou...“, zaslechla jsem Nusretin šepot.
Když jedna z žen uslyšela Nusretino přání, zasmála se.
„Jsi blbá. Ty kalhotky jsou náhodou praktické, rychle schnou...“, vysvětlovala hlasitě Nusreta a zrudla až do kořínků vlasů.
Ženy se smály a naplnily kout ´restaurace´ životem. Ani jsme si nevšimly volání strážného. Poprvé jsme v téhle místnosti neměly pocit strachu. Z pytle, který jsem vlekla za sebou, protože jsem neměla sílu jej nést, proudila zvláštní pozitivní energie. Už mě ani nebolela žebra.
Zachytila jsem Ednin pohled. Mlčky se na nás dívala, zatímco její prázdný pohled vyjadřoval všechnu bolest jejího polapeného mládí. Smích mi uvízl v hrdle, namísto něj se dostavil stud a návrat do skutečnosti. Zapomněly jsme, že byla, chudinka, u výslechu. Oči měla červené a uplakané a její rty byly rozpraskané, s čerstvými strupy v koutcích úst. 

(přeložila M. Otterová)