Jadranka Cigelj: Apartmá 102

ukázka 2

Šli jsme ještě kus po chodbě až do velké místnosti s prosklenou stěnou. Jeden voják řekl, že je to "restaurace". Šla jsem za ženami do levého rohu, viděno od dveří, a octly jsme se u jednoho osamoceného stolu, který tam stál před tělesem ústředního topení pod oknem. Kolem stolu stály čtyři židle; ale nás je dvanáct, říkala jsem si. Zdenka a Velida šly na druhý konec místnosti, ostatní ženy se posadily – některé na židle, některé na žebra ústředního topení. Nad hlavou mi visela vybledlá červená látka, dřív to asi byl závěs. Látka byla potrhaná a špinavá. Přinejmenším bránila aspoň částečně pohledu z okna.
A pak jsem je uviděla.
Houf vousatých tváří, špinaví, v potrhaném oblečení. Nahé a tak tenké mužské paže… a byly jich stovky, nebo snad tisíce…
Mlčky seděli na vyasfaltovaném prostranství mezi naší budovou a obrovským "hangárem". Masivní železná konstrukce "hangáru" navazovala na další cihlovou budovu. V tom okamžiku mě napadlo, že jsem na tomto místě poprvé, přestože důl Omarska je tu už od 70. let. Bylo to úmyslné, že jsem se pokoušela myslet na něco jiného než na ty muže, zkoušela jsem přenést pozornost z tohoto místa na něco jiného. Jak je to zvláštní, že jsem v minulých letech nikdy neměla potřebu jet do Omarsky.

Prosklené dveře "restaurace" se otevřely a moje fantazie se vrátila zpět do drsné reality. Dovnitř začali jeden za druhým proudit nahrbení muži, kteří se pokoušeli chránit si rukama hlavu před ranami. Muži! Je to špatný výraz pro zástup, který jsem teď poprvé spatřila zblízka. Měli obličeje orámované šedými špinavými vousy a plné modřin. Jejich oblečení bylo potrhané a strašně zašpiněné a šířil se kolem nich nesnesitelný zápach fekálií a zaschlé krve. Vrhali krátké pohledy na naši skupinu u ústředního topení a ve tvářích měli zoufalou úzkost. Téměř nebylo možné rozeznávat obličeje. Byly jsme tím pohledem otřeseny a mlčely jsme. Každá z nás jej prožívala po svém. Zbídačelá kolona si v poklusu odebírala plastikové talíře, v nichž plavalo trochu špinavé polévky. Viděla jsem, jak se všichni usilovně snažili udržet talíř v klidu, aby z něj tekutina nevyšplíchla. Každý dostal k polévce kus chleba, který mnozí z nich rychle nechali zmizet kdesi ve špinavé košili. Strážní je přitom mlátili, nešetřili ta vyhublá těla, a muži si stihli ulamovat z chleba jen drobty. Posadili se k sedmi stolům, postaveným do řady vedle sebe. Rychle pojídali polévku a ti, kteří seděli čelem k nám, potají na nás vrhali pohledy. Očima nás počítali a tu a tam se někdo z nich pousmál, že některou z nás poznává. To vše trvalo jen krátce. Minuta na příchod, minuta na vydávání bídné stravy a na jídlo, a v následující minutě už se talíře odkládaly vedle dřezu a strážný křičel:
"Lumpové! Tak položíte ty talíře a lžíce?! Končíme! Jebu vaši ustašovskou matku. Tady není žádný hotel!"
Ta třetí minuta byla peklo… obušky, pažby pušek… hubená záda. Nářek se rozplýval v tupých zvucích kroků týraných mužů, kteří v rychlém poklusu dávali na sebe talíře s nedojedenou polévkou. V tom ďábelském tempu se opět utvořila kolona, která mizela ze dveří ještě rychleji, než přišla. Události posledních tří minut nás všechny rozplakaly.
"Ach Bože. Přivážejí novou skupinu!", zašeptal někdo a náš pohled se svezl k oknu, až jsme zapomněly věnovat pozornost tomu, že i do "restaurace" právě vchází nová skupina. Venku přivážela Marica, tak se už odedávna říká policejnímu autu pro transport vězňů, nové oběti.
S hrozným rámusem vyvlékali z auta několik mužů. Mnoho z nich mělo v obličeji podlitiny, někteří krváceli z nosu, z úst nebo z uší. Myslím, že jich bylo osm. Někdo jim nakázal postavit se ke stěně vedle našeho okna. 
"Ženské! Dáte ty hlavy dolů?! Nedívat se! Jestli si to některá zkusí, bude to to poslední, co udělá!", křičel na nás strážný, který hlídal muže v "restauraci", a výhrůžně mířil zbraní naším směrem. Beze slova jsme uposlechly rozkazu a položily jsme hlavy na ruce složené na stole. Nic jsme neviděly, nic jsme neslyšely. Výkřiky mučitelů plné zloby nám řekly víc, než kdybychom se dívaly. Hlava na rukou, a pomyšlení na to, že přivezli jenom muže. Zachvěla jsem se. Vozí sem muže. Co je s mým synem? S otcem? Jsou… Ach Bože, jestli jsem někdy zhřešila, netrestej mě takhle.
S pevně sevřenými víčky a s vědomím, že to všechno může být ještě horší, začala jsem se bezděky modlit. Odříkávala jsem všechny modlitby, na které se moje unavená hlava dokázala rozpomenout, a přísahala jsem Bohu, že už nikdy nebudu hřešit, jen když mi teď odpustí a ušetří mého syna.
"Hej ty! Ty velká! Dělej!"
Z panické modlitby mě vytrhl rozkaz: Přede mnou a Jadrankou P. stál mrzutě se tvářící strážný a ukazoval směrem ke dřezu. Obě jsme vstaly a narazily jsme tam na ženu nejasného stáří. Byla uplakaná, kolem obličeje měla šátek, který jí pevně stahoval vlasy dozadu. Včera večer říkala, že se jmenuje Fikreta. Byla to prostá žena z vesnice. Celý její postoj ztělesňoval smutek. Ženy mi včera večer vyprávěly, že ji a její tři syny přivezli z vesnice Kamičani. Nejstaršímu synovi bylo právě osmnáct. Všichni byli obviněni z toho, že společně s jejím manželem ostřelovali samopaly ze zálohy srbskou armádu. Přivezli ji v šatové zástěře a v pantoflích. Velida vztáhla ruku k Fikretě, ukázala na její nohy, které vykukovaly z dlouhé zástěry a byly hrozně oteklé. A ona zmateně, s provinilým výrazem zvedla ruce, které byly stejně oteklé. Byl to omluvný pohyb, omlouvala se nám, že už nemůže pracovat, a máme ji vystřídat při umývání nádobí. Naší povinností bylo po každé skupině umýt talíře od zbytků jídla, které bylo tak bídné, že se i tou trochou mycího prostředku, kterou jsme dostaly, a vlažnou, skoro studenou vodou, daly smýt docela snadno. Vždyť se to, čemu říkali "oběd", ani příliš nelišilo od vody na nádobí. Při umývání mě napadlo, že by se podle počtu talířů dalo zjistit, kolik je tu vězňů. Tato myšlenka se mi neodbytně vnucovala, aspoň mi to pomohlo nemyslet tolik na to, co se stalo v noci. Rychle jsem si vybavovala, kolik skupin už prošlo jídelnou, a při umývání jsem počítala talíře.
"Silvo! Silvo žije!"
Jadrančin výkřik přerušil moje počítání. A to už se k nám blížil, vousatý, se špinavými dlouho nemytými vlasy. Přes to všechno se usmíval a ukazoval svoje pravidelné zuby. Byl to povzbuzující úsměv. Neviděla jsme na něm stopy bití, jaké nesli mnozí jiní. Cítila jsem ulehčení. Třeba mě to také mine. Je přece prezident Chorvatského demokratického společenství, a já jenom místopředsedkyně, prolétlo mi hlavou. Kromě toho už jsem včera byla nejhorším možným způsobem potrestaná. Když procházel kolem, rychle se mě zeptal: "Jak ses sem dostala?"
Nebyla jsem na takovou otázku připravena. "Ach Bože! Jak?"
Víc už jsme si říct nemohli. Soucitně na mě zamrkal a s úsměvem zas pokračoval se svou kolonou.
…
Moje ruce se mechanicky pohybovaly, umývaly a čistily a v hlavě mi narůstal chaos provázený otázkami, které ústily do jedné: "Bože, proč? Proč my? Kde se kdo provinil? A čím?"
Den plynul pomalu. Jen vězni, které přiváděli na ten bídný oběd, se rychle střídali. Přiváděli je dovnitř a rychle zase odváděli. Jako refrén se střídal nářek týraných a klení jejich trýznitelů, doprovázené zuřivými ranami dopadajícími na bezmocná záda.
Konečně 17 hodin, usoudila jsem podle postavení slunce. Konečně měl tento oběd skončit.

(přeložila Monika Žárská)