Jadranka Cigelj : Apartmá 102

ukázka 1

Zatímco jsem tam tak stála a měla strach z neznámého dne, začala mi bolest, která až dosud zarážela každý můj pohyb, působit úlevu. Šířila se a naplňovala mě zvláštní jistotou. Byla známá. Patřila ke mně, poznala jsem ji minulou noc. Neznámou – a jak jsem velice rychle pochopila – neznámou v každodenních zážitcích byla uniforma. Myšlenka na nůž ve mně vyvolávala chvění jak ve štvaném zvířeti. Všichni měli nůž, ale nikdo ho nepoužíval. Před mýma očima se odvíjel film, ve kterém se z olivově zelených uniforem vynořovaly zakrvavené nože. 
Když se otevřely dveře, spatřila jsem ho. Viděla jsem ho dnes v noci. Byl tam, v té strašné policejní místnosti. Teď stál ve dveřích. Tvář mu zakrývaly dlouhé černé vousy. Jeho oči byly černé jak lesklý, chladný kov, bez kousku citu. Kroužily po našem pokoji, spočívaly na našich obličejích a ulpívaly na nás pohledem. V úšklebku, který měl být úsměvem, ukázal své velké zuby. „Jak jste se vyspaly? Proč jsou tu zavřený okna? Páchne to tady. Víte, že to tu páchne?“, nadával silným, hrubým hlasem. Nevím, kde jsem vzala sílu, ale šla jsem k oknům a jedno z nich otevřela. Přitom jsem od toho člověka odvracela hlavu. Bála jsem se, že by si mohl všimnout mé slabosti, již vyvolával stejnou měrou strach i bolesti.
Jako když se protrhne hráz, dralo se ze mě: „Okna? Nevěděly jsme... smíme... hned to udělám... Jak jsme se vyspaly? Ále, víte, jak to tak ženské dělají. Prášek a hotovo... Spaly jsme. A jak!... a pak ten déšť...“ Zatímco ze mně vypadávala tato slova, snažila jsem se pohledem přimět k hovoru i některou další ženu. Ale všechny mlčely. Pochopila jsem. V té chvíli mi byla přisouzena role vůdkyně. I on mlčel a pozoroval moje trápení s nadřazeným úsměvem. Hra začala. Můj strach a jeho moc. Nemohla jsem couvnout. Přijala jsem hru v nouzi zoufalce. Pravděpodobně jsem měla zoufalství, bolest a strach vepsané ve tváři. Jeho úsměv byl úsměvem člověka, který se začíná dobře bavit. Byl to úsměv vítěze.
„Neměl byste cigaretu?“ Natáhla jsem ruku a s námahou jsem vyloudila pousmání. Bylo to vlastně všechno jen ne úsměv, a přece na něco takového nebyl připraven. Jeho pohyb mě vyděsil. Pak vytáhl balíček cigaret. „Hercegoviny bez filtru.“ Podal mi balíček a upřel na mě pohled, zatímco jsem si brala cigaretu. „Nejseš špatná holka... škoda, že patříš k Fraňovi. Vem si je všechny“, řekl, otočil se ke dveřím a rychlými kroky opustil pokoj. Zanechal za sebou ticho, které trvalo několik okamžiků. Pak všechny propukly v smích. Na ten smích nikdy nezapomenu. Byl hrozivý, vřeštivý. Jako výbuch hrůzy včera v noci. Byl v něm strach i ulehčení. Smály jsme se, a po tvářích nám tekly slzy. Zakuckala jsem se. Když jsem si utřela slinu z úst, uviděla jsem krev. 
Neměla jsem ani čas prohlédnout si rudé kapky na své ruce, když se dveře znovu otevřely. Zas ta zatracená uniforma, chtělo se mi zrovna říci, ale tvář strážného mě umlčela. Viděla jsem ji minulou noc. Přímo mi zadrnčelo v uchu, když na něj někdo minulou noc zavolal: „Krle!“ Na rukách měl kožené rukavice bez prstů, na zápěstích svázané kožené řemínky. Byl mladý. Jeho vystupování bylo hrozivé. Instinktivně jsem vytušila, že ten muž představuje nebezpečí, když vtom mě opět zabolela žebra.
„Ty! Jo, ty, co patříš k Fraňovi! Ode dneška zodpovídáš za tenhle pokoj. Kromě toho budete mít dozor nad muslimkama. Ty a tobě podobný. A abys věděla, budeš zodpovídat za všechno. Jestli udělaj něco, co nebude v pořádku, přijdeš o krk. A vy, pokud budete něco potřebovat, tak tahle bude za vás mluvit. A ty si zapíšeš za uši, jaký to je, když se kříž spolčí s muslimskou pakáží!“ 
Každá jeho věta na mě působila jako ledová sprcha a náš strach a naše mlčení povzbuzovaly jeho monolog: „Nevím, co jste si vy Chorvati mysleli, když jste si udělali svůj stát. To vás přijde draho. To poznáte... srbský a chorvatský kříž by spolu... Říkám to tobě a řekl jsem to dneska v noci i tomu vašemu ´prezidentovi´... Budete toho mít  plnou mordu. Nejdřív chtěli vyhladit náš národ, teď jste na řadě vy, ale ještě vás potřebujou. Počkejte, až vás potřebovat nebudou. Pak vás zamordujou. Akorát, že ty už to nezažiješ. Říkám ti to teď, abys věděla, jak vypadá tvoje budoucnost. A to jsme společně mohli... Ále, co se s tebou bavim! Ode dneška jseš prostě ´vedoucí pokoje´ a to si zapamatuj!“

(přeložila M. Otterová)