PŘÍBĚHY  ČESKÉ   JUSTICE
                                      Příběh čtyřicátý devátý
                                                  Příběh příběhů.
    Tento příběh je o příbězích justice, se kterými se setkáváme v každém čísle Polygonu. Je to pokus o analýzu justice, tak jak jsem ji  převyprávěl v břevnovském klášteře sv. Markéty na 38. sympoziu  „OPUS BONUM“ s názvem „Právo a právní kultura“ . Opus bonum je laické katolické sdružení  založené opatem   Anastázem Opaskem. Tuto katolickou organizaci založil bývalý opat břevnovského kláštera Anastáz Opatek, kterého v padesátých letech komunisté věznili a který po propuštění z vězení v roce 1968 emigroval do Bavorska. Opus bonum vydávalo v Německu publikace, usilovalo o smíření mezi Čechy a Němci a snažilo se svými aktivitami napomoci československé protikomunistické opozici. Od roku 1978 pořádala tato organizace každý rok v nevelkém Frankenu třídenní setkání českých a slovenských exulantů nejrůznějších směrů a politického i náboženského zaměření. Kromě akcentu na náboženskou stránku přispěla tato frankenská setkávání obdobně jako rozhovory odpůrců normalizačního režimu doma k udržení tradice svobodného rozhovoru o aktuálních otázkách.  Ti, kteří  postrádají stále opakovaný výrok Ondřeje Neffa  o  mytologické bytosti zvaná  „spravedlnost“, se  s  ním setkají v textu  mé přednášky.          

Vaše Eminence, pane opate  a  pane biskupe,
dámy a pánové, vážení  přátelé,

chtěl jsem začít jinak, ale atmosféra tohoto kláštera  a  vzpomínka  na  otce  arciopata Anastáze  Opaska, se kterým  na jedné cele  koncem 50 let pobyl  i můj vězněný otec, mě přivádějí na mysl  výrok slavné církevní autority – sv. Augustina:
Kde chybí spravedlnost,
 není stát ničím jiným,
než velkou bandou lupičů.

My  však  podle ústavy žijeme v právním státě, který by nám měl umožnit  užívat  plodů mnohasetleté právní kultury, ve které se vyvíjelo české právo, později jako součásti kultury práva rakouské monarchie, ve které dospělo ke svému vrcholu – Všeobecnému zákoníku občanskému – Allgemeines  bürgerliches  Gesetzbuch – slavnému ABGB. Jak  se  výrok  sv. Augustina srovnává  s  tímto vývojem, s deklarovaným prohlášením České republiky za právní stát, s aférami  a skandály o kterých se denně dočítáme, s  obrovskou korupcí, s denně vyslovovanými  podezřeními  na desítky špičkových politiků, kteří se podle těchto podezření rvou  o moc  a  o stamiliony  z  veřejných  peněz  pro sebe. O aktuelní právní kultuře státu  ovšem  více než deklaratorní ústavní prohlášení vypovídají současné bonmoty, které rádi svým klientům citují advokáti:

K soudu nechodíme pro spravedlnost
ale pro rozsudek.

Jak jsem při svých advokátních  stážích  v cizině zjistil, zejména v anglosaské oblasti, i tam  mají  kanceláře vyzdobeny různými citáty  a  bonmoty, které však nepochybují o spravedlnosti, ale jen o nejistotě, na které straně soud  spravedlnost najde. Např.: 

„Před  Bohem  a  soudem si nemůžeme být nikdy jisti. 

Je však velký rozdíl nemít jistotu  z výsledku  nalezení  spravedlnosti  a  na druhé straně –  té české – z nejistoty,  zda je rozsudek  vůbec spravedlivý – to v tom lepším případě nebo z jistoty, že je nespravedlivý. Jeden můj kolega razí nový bonmot: 

Nebojte se, že u soudu něco zkazíte,
soud to za Vaše peníze zkazí sám.

Slova publicisty  Ondřeje Neffa „pokud se bavím nebo mejlíkuji s lidmi o právu, tak z těchto rozhovorů nebo psaní to vypadá, že řadový občan už ani moc nedoufá, že někdo probudí tu mytologickou bytost zvanou rovná právní spravedlnost“ byla napsána před osmi lety. Skutečně, ještě ji nikdo neprobudil.  Je to skutečně tak zoufalé ? V občanskoprávním  řízení vždy jedna strana prohraje a obžalovaní v trestním řízení jsou většinou odsouzeni. Vždy tedy bude někdo  nespokojený.  Jako advokát jsem u soudů denně, jeden den odcházím  naplněn vědomím nalezené spravedlnosti (a nejen ve vyhraných kauzách), jindy jsem  šokován rozsudkem, který může být i v souladu se zákonem, ale v naprostém rozporu s přirozeným vědomím spravedlnosti, které jsme si  vytvořili na základě výchovy, vzdělání a mravnosti, které jsme za svůj život obsáhli. To, bude o tom ještě řeč -  právnickým jazykem „conditio sine qua non“ – je  základ, podmínka bez které justice nemůže být spravedlivá. Měla by se do právnických kodexů ne psát, ale vytesat:  SPRAVEDLNOST, NE  ZÁKONNOST ! Nejautoritativnějším  soudcem je však sama justice – označí-li  samotný soud  jiné  představitele  justice  -  státního zastupitelství za mafii, je to těžké obvinění, z něhož lze mimo jiné dedukovat, že na předchozích  kritikách „nepovolaných“ něco  musí  být. 
Proto  mi  nezbývá, než abych  v tomto  sále  a  klášteře, z něhož dýchá „genius loci“ vyzařující  spravedlnost  Boží, se stal  na chvíli kacířem  -  když vyjádřím názor, že justice předlistopadová, tedy  ona  nechvalně známá justice socialistická, odmyslíme-li si politické procesy, byla v 70 letech  a  80 letech, jak jsem ji  jako advokát  poznal – spravedlivější než justice dnešní. Nejde jen o názor, ale o zkušenost deklarovanou desítkami vlastních kauz, ale i  kauz  mých kolegů, a abych vás přesvědčil, že nevycházím z toho co je  v  novinách  a TV, kam píší  novináři, kteří však mnohdy neznají rozdíl mezi žalobou a obžalobou, odvoláním a dovoláním, zmíním jen krátce jeden případ z desítek jiných.

Zůstavitelka dala VK s uloženými  několika  sty tisíci  korunami  oblíbené sousedce a pominula člena rodiny. Bylo její věcí, komu darovala svoje peníze. Po její  smrti  dědička pochopitelně podala žalobu, ale  důkazy  a  výpovědi  svědků  byly jednoznačné– Okresní soud  v malém městě na jihu Čech  žalobu  dědičky  zamítnul. Dědička podala odvolání  a vyhrála. Proč ? Protože  předsedkyně  odvolacího soudu  v citaci důkazů provedených před soudem I. stupně změnila výpověď korunní svědkyně  uvedenou v protokolu  výslechu u  Okresního soudu  a  uvedla  ji  v jiném znění – takovém, které potřebovala pro zrušení rozsudku a vyhovění žalobě. Jsou zde  dvě  možnosti: buď neuměla číst, což je málo pravděpodobné nebo měla zájem na úspěchu druhé strany. Proč  ? Nevím, ale  slovo korupce nevyslovím, nemám pro to důkaz.  Jediný možný opravný prostředek ztroskotal na formálnosti dovolacího řízení –ve složitě koncipovaném odůvodnění zamítavého usnesení Nejvyššího soudu bylo řečeno, že soud neshledal  právní zájem na změně rozsudku Krajského soudu, zájem – který je podmínkou  úspěšnosti  dovolání. 
Nebo předseda senátu jiného města  na jih od  Prahy dvakráte odmítl splnit pokyn odvolacího  soudu  a opakovaně odsoudil jako vinného spoluobviněného v  jehož prospěch vypovídalo 7 svědků a zprostil druhého obviněného  jehož zavinění těchto 7 svědků dosvědčilo. Jiní svědci nebyli. Nakonec musel tvrdošíjně opakovaný  rozsudek  zrušit sám Krajský soud  a rozhodnout  šalamounsky – zprostit  z obžaloby oba. Korupce  ? – Bože chraň, kde by se v české justici  vzala ? Působí přece i jiné mechanismy. Ovšem, hitem justice a toho co jsem v ní zažil, je odůvodnění rozhodnutí soudu ve formě usnesení, kterým soud zamítl žádost obviněného o propuštění z vazby: „…protože se nepodařilo zjistit  jaké  trestné  činnosti  se obviněný dopustil, ponechává  se  dále ve vazbě“.

                                                  Hity  nespravedlnosti  a politika .
Největšími hity společenského a politického vývoje, jemuž historie dala epiteton „polistopadový“,  jsou justice a její zákony, tunelování, korupce, nespravedlnost, rasová či spíše romská  otázka  a  obecný  pokles mravnosti. Cítím se fundován hovořit pouze o justici a legislativě.
Je současný stav  justice  v  ČR odrazem stavu společnosti, nebo je tomu naopak? Nebo v sobě nese neodstranitelné dědictví v podobě tzv. socialistické zákonnosti? V každém případě platí, že společnost a její justice jsou spojené nádoby. 
O příčinách se diskutuje stejně tak dlouho, jak dlouho trvá tento stav. Konstatujeme-li někdy zlepšení, pak se zase projeví zhoršení. Kdo je však oprávněn kritizovat judikaturu, kterou vytvářejí soudci rozhodující podle svého svědomí a odborných znalostí?  Pokud tak činí politici, jsou to ti nejméně oprávnění kritici.
A zahrneme-li do širšího pojmu justice i orgány trestního řízení – policii  a státní zastupitelství, pak je shora uvedené poznání o to horší. Jestliže jeden soud označí jiné představitele justice za mafiánské, je to důkazem toho, nakolik je ústavní označení České republiky jako právního státu  v rozporu s jeho skutečným právním stavem. Právní stát – právní stav. V r. 1992 jsem o tom diskutoval s Václavem Havlem. Namísto pojmu „právní stát“ říkal „právní stav“. Teprve později jsem pochopil, co měl na mysli. Označení právní stát lze nadekretovat, jak to učinila i naše ústava. Může být ale právním státem ten, ve kterém se konají veřejné popravy bez rozsudku (Mrázek), kde politici nejen označují druhé za mafiány, ale také se s mafiány stýkají, ve kterém propojení politiky (politiků), justice a orgánů trestního řízení a zločinu dosáhlo zatím neodhalitelného stupně? Václav Havel měl na mysli obecnou neexistenci právního stavu, tedy absenci demokratických právníků s vědomím vnitřní morálky na rozdíl od formálně  defetistických  postsocialistických právníků (definice prof. Vojtěcha Cepla)  a  obecnou neexistenci vnější morálky vycházející z křesťanských hodnot a přirozeného práva. Nevědomky tak vyjádřil rozdíl, kterým se zabýval americký právník Leon L. Fuller ve své slavné knize Morálka práva, „rozdílem mezi morálkou povinnosti  a  morálkou  aspirace a rozdílem mezi vnitřní a vnější morálkou práva“. Za subjekty této vnější morálky si dosaďme české politiky. A máme českou justici! 
Skoro se zdá, že nebýt jí, nebudou mít média o čem referovat. Na  štěstí to  „zachraňují „ skandály  z  ministerstva obrany. Justice  je  evergreen všech novin, deníků, týdeníků a občasníků. Stala se hitem vývoje české společnosti v posledních dvaceti letech a převzala roli justice socialistické, která se při každém sjezdu KSČ chlubila obrovským transparentem na soudní budově na Pankráci, že úkoly xtého sjezdu  KSČ  splní. Jednou, pro obveselení národa tento transparent umístili na věznici za rohem. I po dvou desetiletích od této legrace mají Češi, jak to trefně vyjádřil kníže Schwarzenberg , vztah k justici jako holky v Perlovce ke svému panenství. A jaký vztah k české justici má třeba Japonec? Takový, který zde žije a který poznal již jen demokratické české právo a demokratickou justici? “Soudce od soudce vydává protichůdné rozsudky nebo nepracují dostatečně rychle a lidé na jejich rozhodnutí čekají roky. Jediný soudce tak ničí svojí nečinností nebo naopak zločinností životy stovek lidí… Za laxnost ve stovkách případů dostává příslušný soudce většinou tak maximálně snížení svého vysokého platu o 10% na šest měsíců. Zatím nikdo nikdy neslyšel o postizích pro soudce za justiční zločiny, kdy soudci odsuzují nevinné. A že těch prokazatelných soudních zločinů rok od roku přibývá, píše Tomio Okamura ve své knize „Český sen“. Neznám prameny informací pana Okamury, ale když se Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS) pokoušel marně po převratu zbavit justici zkompromitovaných soudců, argumentoval  mimo jiné tím, že kdo se jednou zpronevěřil svému soudcovskému svědomí, může se zpronevěřit i příště. Byla to tehdy spíše akademická moralistní námitka. Nové politické procesy ve svobodné a demokratické zemi, která je podle ústavy právním státem? A přece  přišly! Hučín jeden  za všechny!  O jednom dalším se nyní píše. České úřady požádaly  o vydání pana Tomáše  Pitra. Obávám se, že další blamáž je na obzoru. Nejvyšší soud povolil obnovu jeho posledního procesu. Obhajoval jsem v něm jeho kolegu Provoda. Byli odsouzeni nespravedlivě, soud jim nedovolil předložit důkaz jejich neviny. Neznám jejich další kauzy, ani všechny ty podivné aktivity, o kterých se léta píše, ale vím, že jejich poslední proces byl politický. Politický proces znamená, že je o  politice . Ne  o  kritice politiků, ale ve prospěch politiků. 

                                         Stručná  historie práva  v  českých zemích.
Než se pokusím rozebrat příčiny tohoto stavu, je třeba si říci něco o historii práva v českých zemích. Právní řád České republiky vstoupil v život 1. ledna 1993 v souvislosti se vznikem České republiky, která je nástupnickým státem Československé republiky založené v r. 1918.  Historie práva na území českých zemí však sahá do mnohem  vzdálenější  minulosti. Z hlediska svých tradic, konstrukce, pramenů práva, systému  a  institucí se právní řád ČR řadí do románsko-germánské právní rodiny, resp. do systému evropského kontinentálního práva, který  je protipólem systému anglosaského práva – common law.
České právo a česká právní kultura vychází  jak ze zdrojů ryze českých, tak i německých, zejména z oblasti městského práva německého.  Nejstarší českou právní knihou  je  „Rožmberská kniha“ ze 14. století. Svého vyvrcholení  česká právní kultura dosahuje v době předhusitské dílem nejvyššího sudího zemského Ondřeje z Dubé „Práva zemská česká“. Kniha je dokladem vysoké právní kultury, které v té době české právo dosáhlo. Na  úplném vrcholu na konci 15. a  začátku 16. století je významné právnické dílo Viktorina Kornela ze Všehrd  „O práviech, sudiech i dskách země české knížky devatery.“ Také na Moravě vznikly významná právnická díla, např. „Kniha Tovačovská“ z r. 1490 a na počátku 17. století  vzniká kniha Karla staršího ze Žerotína  „O právu našem“. Samozřejmě vedle těchto nejvýznamnějších kodifikací existovala řada dalších právnických děl, zejména  v oblasti tzv. „horního práva“, jak bylo nazýváno právo upravující  těžbu vzácných rud,ve které české království  dominovalo Evropě. Významným dílem této právní discipliny byl zákoník Václava II.  „Ius regale montanorum“ ze 14. století. O více než   dvě  století později vychází ještě dokonalejší zákoník  „Narovnání o hory a kovy“, které se stalo právním základem dolování až do 19. století. České právo prakticky ve všech odvětvích, kterým dnes říkáme právo civilní -  majetkové  a  závazkové, rodinné, obchodní  a  trestní,  bylo na úrovni tehdy dosažené právní kultury evropské  a  konvenovalo i tehdejší soustavě soudů  a správní  stavovské organizaci. 
Další  vývoj  českého práva  od nástupu Habsburků a  jimi vydané nové ústavy, jak ji představuje Obnovené zřízení zemské,  se děje již v koexistenci s právem  vznikající habsburské říše, do které je stále více pomocí rušení ryze českých úřadů a vytvářením úřadů dvojitých, česko-rakouských a pak již jen rakouských,  zapojováno nejen české království, ale i české právo. To ale není na úkor českého právního řádu, byť se již jedná o právní řád více rakouský než český, ale protože  Rakousko  jako „cizí stát“ neexistuje, nýbrž jen „Svatá říše národa německého“ které dnešním termínem habsburská říše či habsburská monarchie  šéfuje. České právo v  této koedukaci nabývá významu evropského a spěje ke svému vrcholu, k  dílu, které je ještě dnes považováno  za  nejvyšší  vrchol  civilního (občanského) práva, ke Všeobecnému občanskému zákoníku, jehož první díl je vydán r. 1786. Tento dosud nepřekonaný  občanský zákoník – dílo čtyř generací  rakouských právníků, od Josefa I. k Leopoldovi II  byl  kompletně vyhlášen  r. 1811. Vycházel z římskoprávní učenosti a z teorie přirozeného práva. Zákon  se  odvolával  na „přirozený  smysl zákona“ a  základem rozhodování soudů  měla být „přirozená základní pravidla“, která měla respektovat „ člověku  vrozená již rozumem poznatelná práva“. Vycházel  z  principu  všeobecnosti  a  výlučnosti. Platil pro všechny obyvatele státu  bez výjimky  a  zakotvil  výlučné principy soukromého vlastnictví. Platil v českých zemích i po převratu v r. 1918 – na Slovensku platilo právo uherské, tzv. Verböczyho tripartita. Všeobecný zákoník  občanský  byl  zrušen  právní dvouletkou v letech 1949 – 1951, která z českého práva učinila vasala sovětského právního systému postrádajícího ovšem onen základ římsko právní vzdělanosti. I přesto se jej nepodařilo zničit docela – své  římsko  právní  základy  měl i další občanský zákoník a nakonec i třetí ,  vyhlášený v r. 1964  a ve své novelizované podobě platný dodnes.

                                     Nemáme právní jistotu, ale právní nejistotu !
Těžko posuzovat jednotlivé kauzy bez znalosti spisu, jak to mnohdy činí novináři. Ale existují dvě objektivní měřítka: 
Prvním je existence či neexistence vědomí právní jistoty spočívající ve víře, že každý občan může spoléhat na to, že stát mu poskytne efektivní ochranu jeho práv a současně že mu pomůže prosadit jeho subjektivní, ale zákonné právo proti tomu, kdo mu v tom bude neprávem bránit. Právní jistota je i důvěra, že ve věci podobné a již rozhodnuté bude rozhodnuto podobně, zatímco  v  jiné  zase jinak. Je to víra v předvídatelnost rozsudku, v přehlednost právního řádu, ve stabilitu práva a zákonnost jeho tvorby. Toto vědomí u české justice neexistuje a je hlavní příčinou neexistence oné mytologické bytosti – spravedlnosti. 
Druhým měřítkem je velikost každoročně poskytovaného odškodnění z titulu odpovědnosti státu za nezákonná rozhodnutí. Dostane ho jistě i Pitr, Provod a možná jednou i Krejčíř. Rozhodnutí ovlivněná politikou jsou drahá rozhodnutí, hlavně pro daňové poplatníky. A nejen rozhodnutí soudů, ale i policie a státního zastupitelství. Tento článek vychází ze zobecnění „státních nezákonností“, a proto jen jeden příklad. Čtyři roky jsem bombardoval jedno venkovské státní zastupitelství, že klient je nevinen. Dokládal jsem to i judikáty evropských soudů ve stejné věci. Marně. Prý u nás platí české, nikoli evropské právo. Pro zablokované konto své společnosti a nemožnost podnikání přišel klient o miliony. Nyní, teprve nyní po zastavení trestního stíhání je zaplatí daňoví poplatníci. A spravedlnost? Ta již dávno pláče v koši na odpadky. Státní zastupitelství v ČR neplní svoji zákonnou povinnost! Alespoň v řadě případů. O házení klacků pod nohy těm málo ještě poctivým policajtům se již nezajímají ani novináři. Když se počátkem 90. let  tvořil zákon o státním zastupitelství, bylo jasné, že musíme mít francouzský model silné a nezávislé státní prokuratury nepodléhající stranickému ministerstvu spravedlnosti. Byl vybrán model stranický. Po dvaceti letech je jasné, že je to jedno. Cožpak v ČR může existovat nějaký nezávislý orgán, když nejsou nezávislé ani soudy? A policie? Než požádat o její pomoc, je lepší jít na francouzský film „Válka policajtů“ nebo „Prohnilí“. 
Soudkyně Ústavního soudu Eliška Wagnerová napsala před lety, že v české justici se musí něco stát. Dosud se tak nestalo, pokud tím „stáním“ není setrvalý stav či spíše mírný pokrok zpět v mezích postkomunistických zákonů. Dvacet let se mluví o nepředvídatelnosti soudního rozhodování, o přetíženosti justice, o nezkušenosti soudců, o nepřehledné legislativě a chybějící spravedlnosti, zatímco právnické fakulty v Plzni se zmocnila akademická mafie. Kde je počátek tohoto stavu a kde bude jeho konec? Kolik ministerských reforem ještě zažijeme? A jakých konců se dožijeme? A z jakého začátku právně žijeme? Mají  pravdu bratři Mašínové, když nepřijeli ani na pohřeb svého kamaráda z důvodu setrvávající kontinuity komunistického práva v ČR? Byla kontinuita opravdu takovým zlem? 
Když o tom přemýšlím, vždycky mě napadne ona historka se Sigmundem Freudem. Patrně proto, že díky němu vím, co je podvědomí. Když Gestapo dovolilo po obsazení Rakouska Hitlerem odjet Freudovi do Anglie, chtělo po něm potvrzení, že se k němu chovalo slušně. Freud jim vyhověl, dokonce připsal, že může každému Gestapo vřele doporučit. Kdo doporučil kontinuitu se socialistickým právem demokratické společnosti po listopadu 1989? První judikát Ústavního soudu č.j. ÚS 19/93 vydaný v souvislosti s promlčením v trestním řízení stanovil, že „ při kontinuitě se starým právem je nutno uplatňovat hodnotovou diskontinuitu se starým režimem“, nemohl odstranit ony freudovské pojmy jako „návrat vytěsněného“ nebo “obsedantní Nadjá“ v socialistické podobě. Ostatně s uplatněním uvedeného judikátu jsem se v polistopadové soudní praxi nikdy nesetkal. Naštěstí denacifikované západní Německo nezačalo budovat svůj nový právní řád na Norimberských zákonech, a to přesto, že nejvlivnějším poradcem a státním tajemníkem Konráda Adenauera byl jejich spolutvůrce dr. Hans Globke. 
Ano, čs. právní řád byl v r. 1989 již hodně podobný tomu západoevropskému. Občanské právo, rodinné právo a mimo první hlavu (politické trestné činy) byl na evropské úrovni i trestní zákon. Vražda a krádež jsou přece všude stejné. Co na skutkových podstatách trestných činů  a  v jiném právu bylo tedy komunistického? Odpověď zní - socialistická zákonnost! Můžeme se smát tzv. výkladové normě, kterou byla v civilním právu tzv. „pravidla socialistického soužití“, které nikdo nikdy nedefinoval. Odpovídaly prý morálnímu kodexu nového socialistického člověka. Toho ale také nikdo neznal. Byla to stejná mytologická bytost, jako je dnes spravedlnost v české justici. Socialistická zákonnost podle ještě dnes působícího teoretika a hlavního zastánce kontinuity -  „musí být jedinou metodou uplatňování potlačovatelské funkce socialistického státu směřující proti nepřátelským vykořisťovatelským třídám. Formy a metody potlačování musí být stanoveny socialistickým právem a tyto právní normy musí být bezpodmínečně dodržovány státními orgány, společenskými organizacemi i občany.“ A co bylo „socialistické právo"? Podle téhož právního vědce: „Socialistické právo je právem dělnické třídy, jež vytvořila diktatura proletariátu, aby přeměnila společenský řád podle socialistických a komunistických zásad. Vyjadřuje její vůli a pomáhá prosazovat její zájmy.“ Autora a dílo nejmenuji, nechci svoji úvahu změnit v osobní útok. 
Tyto právní moudrosti tvořily základ pro rozhodování soudů a dalších orgánů. Znamenalo to, že každé rozhodnutí mohlo být učiněno bez ohledu na (již třeba demokratizované) právo a jen z libovůle okresního satrapy KSČ. Tento socialistický duch byl ideologem, spolutvůrcem a vykladačem práva, které vytvářelo socialistickou spravedlnost. A protože jsme se od ní neoddělili, můžeme si stále opakovat verš  Jana Vodňanského: “Freude, Freude, Freude, jednou na tebe dojde.” A došlo. Ale na nás ! 
Došlo nejen kvůli jednomu či  několika  právním poradcům  ve vedení OF, ale především kvůli etablování  KSČ v podobě KSČM v politickém životě. Politické licitace  a  parlamentní handly pravice s  (komunistickou a komunizovanou)  levicí zabránily  diskontinuitě právního řádu, kterou  jsme po pádu první totality  v letech 1944-45  zažili. Samozřejmě po čtyřiceti letech by to bylo těžší než po šesti. Ústavní dekret prezidenta republiky ze dne 3. srpna 1944 č. 11 Úř. věst. čsl. “O obnovení právního pořádku” ratihabovaný  usnesením vlády republiky Československé ze dne 27. července 1945 a publikovaný vyhláškou ministra vnitra č. 30/1945 Sb. nerušil všechny normy a rozhodnutí soudů a správních orgánů vydané v době nesvobody, ale jen ta, která  byla v rozporu  s demokratickými zásadami  a demokratickým československým právem. Jeho hlavní zásadou, kterou bylo třeba převzít, bylo  nepřenášení prokazování podmínek nápravy na postižené za ponižujících podmínek jako tomu bylo v restitučních zákonech z let 1990-1994 , ale vracet majetek  a  poskytovat  odškodnění z titulu povinnosti  a  zděděné odpovědnosti státu. Nepotrestání komunistických zločinů mělo být výjimkou z demokratického práva, nikoli pravidlem, a restituce neměly být výjimkou z institutu promlčení, ale vrácením majetku s omluvou okradenému vlastníkovi. 

1/ Ano, měli jsme po převratu tu nejširší restituci ze všech bývalých socialistických států. Ale to ji neučinilo spravedlivou. Jestliže  velké skupiny spoluobčanů, např. naši  exulanti  v  USA  a  Židé z ní byli vyloučeni – jde o  restituci  nespravedlivou. Exulanti proto, že neměli v rozhodné době české občanství, které ztratili naturalizací v Americe  a  židovští  spoluobčané  proto, že zákon o vydání židovského majetku byl vydán až  v  r. 1994, jako poslední  restituční zákon a nevztahoval se na majetek již vydaný nebo na který byl schválen privatizační projekt. V době rozjeté privatizace už totiž nebylo těmto spoluobčanům co vydávat.

2/ Rehabilitace. Kdo se bránil násilí a kdo bránil svůj majetek, kdo šel přes hranici s pistolí –dostal zbytkový trest. Vzpomínám na jednoho svého klienta - pohraničníka, kterého jsem v 70. letech obhajoval v nepřítomnosti  za to, že z čáry  uprchl  do BRD. Vedle jeho hlavního obvinění, že opětoval střelbu na své pronásledovatele, byl souzen i pro rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Hranici totiž přešel se samopalem, pistolí, telefonem, útočným nožem  a  dokonce  se  nepřevlékl, takže „rozkradl“ i uniformu. Tento trestný čin mu zůstal jako zbytkový. Nejpůvabnější rehabilitace byly ty, které dělali soudci, kteří předtím  vynesli ony rehabilitované rozsudky.

3/ Otázku  soudců, kteří  odsuzovali  nevinné obžalované v politických procesech  nedávno připomněla  výstava „Malík urvi“, což jak víte, je jen přesmyčka – správný název je, když se poslední  písmeno prvního slova přidá na začátek druhého. Martin  Jirous však prohlásil, že místo  adjektiva  „malý“  mělo  být  použito  adjektivum „velký“. Otázka setrvání těchto soudců v justici, proti čemuž protestoval VONS, který  se  marně  pokoušel  o zahájení kárného řízení s nimi, je také otázkou kontinuity – tentokráte  ovšem  personální. Řada těchto soudců působí v justici dodnes  a  ačkoliv od počátku tvořili mizivou menšinu, je jejich demoralizující stopa v  justici dodnes zjevná. Spolu se soudci – bývalými členy KSČ, soudci vojenských soudů, vojenskými prokurátory a vyšetřovateli se ovšem tato menšina umocnila  a  díky služebnímu věku zaujala vlivné pozice u vyšších soudních orgánů, zejména Nejvyššího soudu. Leckteré rozsudky, se kterými jsem se setkal, byly jejich podivným demokratickým přesvědčením poznamenány.
Když  VONS  sepisoval  své dopisy, protesty a námitky proti setrvání těchto soudců v justici, argumentoval mimo jiné tím, že soudci, kteří se již jednou  selhali, mohou  selhat i příště. Tehdy počátkem 90. let se takové tvrzení zdálo být absurdní. Dnes,  v  době  nejrůznějších  afér, korupce  a dokonce  i  justiční mafie, je taková námitka již pochopitelná. Došla svého naplnění.

4/ Jestliže vypočítáváme nespravedlnosti, pak nesmíme zapomenout na důchody pretoriánů komunistického režimu – někdy v první polovině 90. let vydali mluvčí odcházející Charty 77 prohlášení, že dokud v této zemi budou  mít  bachaři  a estébáci vyšší důchody než bývalí političtí vězni, nebude zde spravedlnost. Mají je dosud. Pak už zbývá jenom  vzpomenout  sv. Augustina.

5/ A co teprve  neschopnost  orgánů trestního řízení postihnout korupčníky  a tuneláře.O  válkách  mezi  policejními  útvary  se běžně píše, o tom, že někteří elitní policisté odešli  z  policie sloužit mafiánům  a  o některých podivných rozhodnutích  státního zastupitelství rovněž.  Horší jsou však „nerozhodnutí“, abych využil oblíbeného spojení  záporu  „ne“se substantivem. Když  totiž  orgány trestního řízení nekonají tam, kde by konat měly ! Zažil jsem již takové hrůzy, že si dokonce myslím,  že  George  Orwell  byl mnohem  jasnovidnější, než  se o něm ví. Myslím, že viděl dál než  jen k horizontu komunismu. Jeho  známý  citát  z  knihy  „Farma  zvířat“ o  rovných a rovnějších, došel plného uplatnění až dnes.
 Malá  efektivita  orgánů trestního řízení a nízká objasněnost trestných činů nás přivádí k  neradostnému srovnání dokonce s padesátými léty. Tehdy bylo u nás popraveno cca 200 politických vězňů. Zavražděných  a zmizelých  podnikatelů  je však  za posledních  20 let více.  Když  jsem  jménem jednoho mého klienta – expodnikatele  podával stížnost u severočeské policie, řekl mi vyšetřovatel – „pane doktore, řekněte klientovi, ať  je rád, že přežil.“ Jestliže jsem v době totalitního režimu  osobně  zažil jeden – dva případy, kdy se rozhodovalo podle telefonátu  z  OV KSČ, tak  v  době polistopadové, zejména v posledních 10 letech, dostala řada policistů příkaz od nadřízených věc  - nevyšetřovat, odložit, propustit z vazby – prostě nechat to vyšumět. Na rozdíl od názvu známého italského filmu režiséra Damiana  Damianiho  s  Francescem  Nero „Vyšetřování skončilo, zapomeňte“, řada  případů se stamiliony  korun  a  zavražděnými  - do stadia vyšetřování  ani nedojde – skončí  ve  stadiu objasňování po pokynu nadřízeného. Uvedl jsem již  několik srovnání  demokratického  režimu s komunistickým, dovolte mi poslední. Neměl jsem odvahu se stát disidentem v bývalém režimu, nechtěl jsem se bát ale natolik, abych disidenty neobhajoval – dnes se však v některých kauzách bojím mnohem více. Tehdy šlo jen o nesvobodu – dnes jde o život ! V  každém případě však o nezměrnou absurditu. Stát, kde se bývalý ministr vnitra a jeho premiér může smát všem do očí, jak křišťálově  čistě  a  35 000 násobně  zhodnotil  své akcie a kde další premiér, tentokráte zprava - vyhraje volby s heslem boje proti korupci, aby ve své straně dal vyrůst politikům, kteří z úspěšného zhodnotitele akcií udělají příštipkáře, potřebuje novou definici, protože se sv. Agustinem již  nevystačíme. Zatímco  v  USA  a  jeho Chicagu prorůstala mafie ve 20 letech  a  v době prohibice s politikou toliko na lokální  či komunální úrovni – u nás prorůstá  již  se  špičkovou  politikou  a  dokonce, což je světové unikum –  zavedla  se  i  v  universitním prostředí, jak víme z Plzně. Za socialismu  měl  trestný čin rozkrádání majetku v socialistickém  vlastnictví  vyšší sazby odnětí svobody než trestný čin vraždy. Dnes tento trestný  čin  rozkrádání  neexistuje. Někdy  mám však dojem, že ve vztahu k existujícímu trestnému činu krádeže či spíše multikrádeže, zase neexistují pachatelé – nebo nejsou alespoň zjištěni.
                                                                  Příčiny:

Dají se diagnostikovat příčiny onemocnění Dámy v taláru – české justice ?

a/  preference  právně pozitivního myšlení a naprosté potlačení myšlení  přirozenoprávního.  Soudci nehledají spravedlnost, ale paragrafy.  Zásada „contra bonos mores“ , (proti dobrým mravům) – hodnocení  souladu jednání s dobrými mravy, ač zakotvená v § 3 Obč. zákona, není soudy využívána, pokud soudci o tomto paragrafu vůbec vědí. Tento problém vzniká již na právnických  fakultách  a  jejich  pozitivněprávní   vyúce, ve které chybí právní etika, etika vůbec a studium přirozeného práva.

b/ komplikovaná formálnost práva a  jednoznačná  preference  procesních ustanovení  nad  materií hmotného práva, je druhou příčinou. Konstrukce některých mimořádných opravných prostředků je tak složitá a vytváří minimální prostor pro argumentaci postižených a zároveň soudům vyšších instancí dovoluje negativní zdůvodnění jejich rozhodnutí  formou  takřka nesrozumitelné  sofistikované  quasiprávní  argumentace. Je pravda, že procesní právo bývá komplikované i v jiných státech kontinentálního právního systému, stejně tak v oblasti anglosaského práva  „common law“, v obou těchto oblastech je však pod silným vlivem práva přirozeného.

c/ korupce  -  některé rozsudky jsou tak podivné, že jiné vysvětlení neexistuje. V zemi tak prorostlé korupcí nemůže být justice světlou výjimkou. Je to však nejméně dokazatelný  jev.

d/ rutina – snaha vyřídit věc co nejdříve, navíc z pozic vrchnostenského chápání spravedlnosti.

e/ obecná nevzdělanost soudců.

f/ nízký věk soudců  a  absence životní moudrosti.

g/ je-li nemocná společnost – nemůže být zdravá ani justice.

Historici  znají  termín “nemocný muž na Bosporu”. Označuje upadající Osmanskou říši v druhé polovině 19. století. Říši, která se pak rozpadla. S její zbytkovou částí – Tureckem, má Evropa problémy dosud. 
My máme „nemocnou dámu v taláru“. Obávám se, že její nemoc je nevyléčitelná a někteří tvrdí, že potrvá  jen  do té doby, než ji nahradí islámské právo šaria. Nevím, ale pochybuji, že ji jakákoli reforma uzdraví. Možná  nás  ale potká  ještě  něco horšího
                                                                                                                                 JUDr. Milan Hulík